Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
(Roseanne Reids "In a Hundred Years From Now" spelas)
♪ Jag har aldrig tänkt på mig själv som lättfotad
♪ Det finns nog saker jag inte vill att du ska veta
♪ Men du får det att kännas som en söndag att älska mig
♪ Som barn som springer rädda, men vi släpper inte taget
♪ Whoa, om hundra år från nu
♪ Kommer de fortfarande berätta vår historia, älskling ♪
(Sången fortsätter)
KERRY: Hela det här dejtandet pågick i ungefär ett år.
Och sen frågade han om jag ville gå ut och äta middag.
Och han var verkligen, verkligen tyst.
Och jag trodde att han skulle göra slut med mig.
Vi tog en promenad efteråt ner till piren.
Han bara stannade mig
och han började bli väldigt, väldigt sentimental.
Han pratade om hur fin utsikten var och hur stjärnorna
fick vattnet att glittra.
Jag tyckte det var riktigt konstigt.
Aldrig hört en man prata om sånt.
Och sen gick han liksom ner
på knä och tog fram den här ringen
och jag var helt chockad. Jag bara...
(Med gäll röst): Åh! (Skrattar)
Det var så sött.
(Sången fortsätter)
♪ Men du håller om mig först på morgonen
♪ Och jag vet att detta är kärlek
♪ Jag är älskad, detta är äkta, äkta kärlek
♪ Whoa, om hundra år från nu
♪ Kommer det inte verka så galet att vi valde varandra ♪
(Sången fortsätter)
KERRY: Jag tycker att han är den vackraste
person jag någonsin sett i hela mitt liv.
Det är nåt med honom som är så annorlunda.
Jag säger alltid till honom att han har de vackraste öronen,
och han har den vackraste näsan,
till och med hans läppar och ögonbryn.
Till och med sånt som hans handleder. Han har riktigt söta handleder.
De är bara så vackra.
KENNY: Allt med Kerry
var bara så ärligt.
Typ, jag hoppas verkligen att jag inte sabbar det här.
(Sången avslutas)
KERRY: I början berättade jag inte
absolut allt om mitt tidigare liv
och om min uppfostran och min barndom
och en del av de problem jag hade haft i tonåren.
(Bubblande under vattnet)
Så när allt rasade samman, så liksom...
föll det på plats.
KENNY: Just det, där har du det.
Där.
25206807.
Jag kan det bättre än mitt telefonnummer.
För man har: nummer, grad, namn.
Ens nummer kommer före ens namn. Så...
KENNY: Jag berättade aldrig vad jag jobbade med
under, under ganska lång tid, jag hittade på.
(Blåser)
För jag trodde att det skulle, jag
trodde att det skulle skrämma bort henne.
Så på skämt sa hon: "Åh, vad jobbar du med?"
Och jag sa: "Jag är djuphavsbrandman."
(Fyrverkerier smäller och sprakar)
KERRY: Det var Guy Fawkes-natten
och fyrverkerier small utanför.
Och det var första gången jag märkte det.
Vi var i vardagsrummet och jag pratade på med honom.
Och han bara började stirra.
Han ignorerade mig fullständigt.
(Smäller och sprakar)
"Jag kan inte koncentrera mig för att fyrverkerierna smäller
och det får mig att tänka på saker."
(Spänd klockmusik)
Ja, det var allra första gången jag
märkte att saker var lite konstiga.
(Röster och explosioner på avstånd)
KENNY: Jag gick med i armén när jag var 16.
Det handlade om att vara bäst.
Jag slutade som bästa elev i bataljonen.
Jag hade alltid sagt att jag ville hamna bland prickskyttarna
för att de bara sågs på ett annat sätt.
Och jag ville att folk skulle se på mig så.
Men sen när man åker ut på uppdrag är det en helt annan femma.
Det blir väldigt verkligt väldigt snabbt.
Du är den enda prickskyttetillgången för det kompaniet.
Det är bara du som kan leverera.
Du har det här extra ansvaret.
Du måste göra ditt allra bästa
för att se till att människorna runt dig hålls vid liv.
Och att de som försöker skada dig, inte gör det.
(Skott)
KERRY: Jag började bli orolig efter att Harris föddes.
(Bebis skriker)
Det kom en punkt då Harris började gråta på nätterna.
Och Kenneth började på något sätt skrika order,
riktigt militäriska order.
Och då fick jag väcka honom.
Och då tog han tag i min hals.
Och jag sa typ: "Åh, det är jag,
Kenneth, kom igen. Det är ju jag."
Och då sa han: "Vem är jag, vem? Vem är jag?"
(Bebis bubblar)
Harris måste ha varit ungefär tre månader gammal
och han låg i bärkorgen.
Jag hörde Kenneth säga: "Schh, det är lugnt. Somna om."
Och sen kunde jag känna honom. Jag kunde känna
rörelsen av att han vyssjade i sängen.
Jag tände lampan. Hans armar var tomma.
Han trodde att han vaggade Harris till sömns.
(Melankoliskt, lågt träblåsinstrument spelar)
KENNY: Jag vet ärligt talat inte hur jag ska
lita på vad jag tänker eller känner längre.
För inget av det är logiskt.
Vårt vardagsrumsfönster vette ut
mot skogen mittemot huset.
Jag brukade se folk gå med sina hundar där.
Och jag kunde inte avgöra om de var riktiga
eller om de var talibankrigare.
Och jag hade en sådan otrolig känsla av paranoia.
Bara ren och skär skräck.
(Helikopter dånar, skott i fjärran, hundar skäller)
(Olycksbådande, ekande dån och skall)
(Ekande skott)
(Explosioner och kulsprutor i fjärran)
Det är inte verkligt. Det är inte...
Jag kan inte röra vid det, men jag känner allt som om jag är där.
Hur kan hjärnan skapa det?
(Missil exploderar)
Det känns som om något
vibrerar bakom ögonen.
Jag känner hjärnan pulsera när det händer.
Jag kallar det "skriken".
Jag visste alltid att allt detta skulle ta slut om jag bara var död.
(Tystnad)
(Baby bubblar)
Jag fick aldrig riktigt lära mig hur man uttrycker känslor.
Och jag tränade mig själv den gången att inte känna någonting alls.
Jag är ingen bra person...
mot Kerry.
(Med darrande röst): Jag är ingen bra person mot Harris.
Jag önskar att jag hade dött när den där bomben träffade mig.
(Olycksbådande musik)
KERRY: Vid ett tillfälle trodde jag
verkligen att det inte kunde bli värre,
och det gjorde det, det bara fortsatte att bli värre.
Jag fick reda på att han skar sig själv.
Jag tänkte att jag måste
ta bort alla knivar ur mitt hus.
Jag måste gömma knivar för min man.
Jag måste gömma saxar,
precis, precis som om han vore ett barn.
Han blev bara helt hjälplös.
Han sov ungefär 18, 20 timmar om dygnet.
Han gav liksom upp och slutade ens försöka.
(Olycksbådande ljud tonar ut)
(Fåglar kvittrar)
Man börjar liksom få upp bilder i huvudet.
Som, har han hängt sig?
Blöder han?
Och sen börjar man bara föreställa sig
massor av saker och hur...
för man försöker förbereda sig
på det man kommer att gå in i.
Det känns nästan som om någon står bredvid mig
med en pistol mot mitt huvud,
och jag bara, jag kan inte sova för
jag vet att i samma sekund som jag blundar
kommer den pistolen att brinna av och skjuta mig.
Jag kände att vårt förhållande höll på att ta slut.
Jag tyckte faktiskt att det var
bäst om vi bara skilde oss.
Jag kom till en punkt i mitt liv
där jag var tvungen att välja mellan
att antingen stanna
kvar i förhållandet när jag inte var lycklig
eller att försöka göra något åt det.
(Dyster musik)
Det är inte för att jag inte älskar honom.
Det är inte för att jag hatar honom
eller för att han är en hemsk människa.
Mitt skäl skulle vara att det är för att
han är psykiskt sjuk, och jag inte klarar
av att ta hand om honom medan han är psykiskt sjuk.
(Litet barn jollrar)
KENNY: Spring, spring, spring!
KERRY: Och sen tänker jag, är det verkligen ett tillräckligt bra skäl
att skilja sig från någon man älskar?
Det tycker jag inte.
Man kan inte rättfärdiga att splittra en hel familj
på grund av att han är psykiskt sjuk.
Och att jag inte klarar av hans symtom.
(Dyster musik tonar ut)
(Fåglar kvittrar)
Jag insåg att jag skulle bli tvungen att börja från början.
Jag måste vara den starka för oss båda.
Inom psykologin...
Jag slutade skolan när jag var ungefär femton och ett halvt.
Jag klarade bara några få nationella prov. Jag hade inte
tillräckligt för att komma in på college.
Men ingen i min familj hade någonsin gått på universitetet.
(Fortsätter skriva)
Jag hatade skolan och jag hatade vuxna,
jag hatade dem, jag hatade lärare,
jag hatade alla med auktoritet eftersom jag
hatade inställningen "Du är ett barn".
"Stå ut med det bara."
(Fåglar kvittrar)
Jag vill verkligen studera psykologi.
Jag måste förstå vad som pågår inne i min hjärna.
Jag måste förstå hur Kenneths hjärna fungerar också.
KENNY: Hon vill plugga på universitetet
och hon vill göra sin egen grej.
Jag var bara full av agg mot allt.
Jag hade inget gott att säga om världen.
Inte ens när Kerry gjorde något som verkligen skulle gynna henne.
Och jag tänkte bara: "Dra åt helvete".
Ditt liv blir jävligt bra
medan mitt bara jävla rasar samman.
(Glas krossas högljutt)
(Dyster musik)
Det här är mitt sista uttalande.
Jag gjorde det militären bad om.
Jag tog de liv de ville att jag skulle ta.
Jag försattes i situationer
där mina nära vänner
lemlästades och stympades framför mig.
Jag höll mig stark, ignorerade deras skrik
för att fokusera på helheten.
Ni tränade mig som prickskytt
till att ta ett liv och se det som ett mål,
där jag inte känner något annat än rekylen mot axeln
och hur jag kan förbättra skottet.
Jag räknas inte längre som vårdnadshavare för min egen son.
Han heter Harris. Han är tre år gammal.
Och ni borde veta att han gillar Lego just nu.
(Fortsätter skriva)
Jag har försökt ta mitt liv sex gånger nu
och jag skadar mig själv ständigt.
Jag är ett "skjut-och-glöm"-vapen.
Jag är nu en mässingshylsa som inte längre behövs.
Jag är inte längre en del av något.
(Dyster musik fortsätter)
KERRY: Hans karriär var över.
Vi nådde verkligen botten.
KENNY: Jag bara störtdök.
Och det slutade inte heller, farten saktade inte in.
Jag mår så psykiskt dåligt
att Harris fick gå på dagis fem dagar i veckan
medan Kerry pluggade på universitetet.
För han kunde inte vara nära mig och jag kunde inte vara nära honom.
(Musiken tonar ut)
KERRY: Som barn satte alla bara etiketten på mig
som helt upprorisk, en som bara bråkar och trotsar.
Jag liksom bara accepterade det, okej, jag är en dålig människa.
Jag som människa är en sån jävla hemsk person.
En läkare föreslog för mig
att jag skulle behöva ta
medicin resten av mitt liv
för att hantera... mina ångestsymtom.
Att studera psykologi har i princip
öppnat upp en helt ny värld för mig.
För synsätten inom psykologin,
som det kognitiva beteendeinriktade,
de antydde alla att man kan kontrollera
ångest och känslor med tankar
och förändra tankar för att förändra känslor.
(Dyster musik)
Som tonåringar kände vi båda att vi bara måste fly
från mentaliteten i städerna där vi växte upp.
(Måsar skriker; musiken fortsätter)
Kenneth gick med i armén vid 16 års ålder.
När jag var 18 tänkte jag bara
"Usch, jag vill inte vara här."
Jag vill inte vara i den här stan och måste komma härifrån.
Jag hade ingen plan, ingen
tanke, ingenstans att bo.
Jag var vid en punkt där jag tänkte,
jag har råd med en bussbiljett till Cornwall för 5 pund.
Det kommer att ta mig 19 timmar att ta mig dit.
Och förhoppningsvis under de där 19 timmarna ska jag
lista ut vad jag ska göra.
(Olycksbådande musik)
Allt hände så snabbt.
Det var nästan som en saga.
(Musiken fortsätter; måsar skriker)
Jag fick betalt för att uppträda på strippklubben
och jag tog till det otroligt bra.
(Housemusik)
Strålkastarna var så starka på scenen
att jag inte kände mig betraktad.
Jag brukade dansa och dansa och dansa och uppträda.
En kväll när jag dansade.
Och så började jag bara gråta utan anledning.
(Musiken blir dyster)
Och jag kände bara en sådan överväldigande sorg.
Vad håller jag på med?
Jag uppträder för män och får betalt för det.
Och det var en konstig känsla som jag
fick och den fick mig nästan att må illa.
Jag tror att jag bara ville åka hem.
(Vågor slår in)
Och det var då jag mötte Kenneth.
Armén var hans liv, och han gav den allt han hade.
KENNY: Jag ifrågasätter verkligen
vad allt egentligen var till för.
Kerry har frågat mig om jag ville åka upp och titta på
den här organisationen som jobbar med hästar.
(Mjuk gitarrmusik)
Kerry älskar verkligen hästar. Jag har aldrig varit nära dem förut.
Jag försöker hålla mig så öppen som jag kan.
(Hästar gnäggar)
ÄLDRE MAN: Vi här är medsoldater, militärer
som använder hästar för att hjälpa människor, hoppas jag,
att återfå sitt självförtroende och sin självkänsla
efter att de gått igenom en klinisk resa.
(Häst flåsar)
Den här hästen heter Purple Moon.
Han köptes för 700 000 guineas.
Ja, han sprang i Ebor, och han sprang i Melbourne Cup.
Han vann ungefär två och en halv miljoner pund.
Så vad händer med hans värde när han pensioneras?
- Han är inte värd någonting. - Verkligen?
ÄLDRE MAN: Nej.
(Mannen klickar med tungan)
Genom att prata om hästen och resan han gått igenom
kan man knyta an
och få folk att börja se på sin egen resa på ett annat sätt.
Vi såg likheten mellan
hästkapplöpningsvärlden och militärvärlden.
Många av hästarna här har blivit skadade.
Många har blivit skadade.
Det vi måste göra när vi får hit hästarna är att försöka
hjälpa dem med den där oron.
Så vi ber dem att bara hantera en rädsla i taget.
Okej.
(Häst gnäggar)
En ganska kraftig reaktion.
Det är vad en häst normalt skulle göra
om den introduceras för något den inte förstår.
Så det jag ska försöka göra nu är att få den,
att få det här på dess mule.
(Han klickar)
Och jag tänker inte hålla fast den,
utan jag guidar den bara fram till det.
Så där, ja.
Vad duktig du är. Det är belöningen.
(Han frustar med läpparna)
Så du är liksom alltid lugn och
sänker dig själv så långt ner du kan.
(Andas och frustar med läpparna)
Gör som de gör.
För ärligt talat kan du styra
en hästs hjärtfrekvens med din egen,
när du väl är inställd på det,
eller deras andning eller, du vet, och om du...
ärligt talat tror jag att du kan göra det med människor.
(Dyster musik)
KENNY: De är verkligen överdrivet vaksamma.
De ser allt.
Jag kan lätt se att en soldat som är i
övergångsfasen då han ska ta sig ut,
inte har en aning om vad som pågår,
om någon kommer i närheten av honom börjar han
bli riktigt nervös och orolig.
Om man inte är försiktig kan det göra mycket skada
på antingen honom själv eller någon annan.
(Musiken fortsätter)
Jag är den hästen.
Jag vill aldrig känna mig självmordsbenägen igen.
Jag vill aldrig skada mig själv när
Harris är i samma hus som jag.
Jag vill inte göra något av det där längre.
Förändring är hjärnans naturliga tillstånd.
Folk inser inte detta eftersom de tror att fastlåsning,
att vara fast i saker är hjärnans naturliga tillstånd,
eftersom det känns så väldigt ofta,
men i själva verket är förändring hjärnans naturliga tillstånd.
Hjärnan förnyar hela tiden alla de där, du vet,
molekylära komponenterna som varje neuron består av.
Den letar ständigt efter var den kan frigöra
kretsutrymme för att skapa nya kretsar
som ska hjälpa oss att uppnå
de mål vi vill uppnå i dag i våra liv.
Så hjärnans naturliga tillstånd är förändring.
Så när vi vill, när hjärnan...
Vad tänker du på just nu?
Vad gick genom ditt huvud i det ögonblicket?
Att hamna i ett bakhåll lagt av ett barn.
Just det, just det, just det.
Och när du tänkte det, var du inne i bilden?
(Högt brus)
MAN (Radioförvrängt): Kom tillbaka hit, hämta tillbaka dem.
(Radioförvrängda röster fortsätter obegripligt)
(Tung andning)
(Män ropar, avlägsna explosioner)
KENNY: Jag låg i ett dike.
Vad såg du i diket?
KENNY: Min kompis som bars ut på en bår.
Han bara skriker.
(Man vrålar)
Fråga dig själv: är jag villig att släppa det här?
Vad stiger upp inom dig?
Jag vill, jag vet bara inte hur.
Okej, så du vill, men du vet inte hur.
Bekräfta bara det.
Tacka kanske till och med dig själv för att du låter dig veta det.
Men om du kunde släppa det, skulle du vara villig att göra det?
- Mhm. - Ja?
Om du kunde släppa det,
skulle du kunna släppa det och veta
att det kanske var det mest omtänksamma
du kunde göra för dig själv?
Jag vet att det är det, men...
Jag bara... Jag vet inte varför jag håller fast vid det.
(Högfrekvent ringande; avlägsna explosioner)
Jag kände att jag dog den 21 februari 2012,
strax efter klockan 11, när jag träffades
av den andra hemmagjorda bomben den veckan.
När jag, när jag vaknade till efter att ha blivit medvetslös...
tänkte jag bara: varför fan?
Den här, den första, var som en
partiell detonation som gick av.
Den briserade inte ordentligt.
Och det var på måndagen, sedan på torsdagen
briserade den andra, och den
slungade mig tvärs över banan, och jag...
och jag minns att jag reste mig efteråt,
jag kände ingenting i underkroppen.
Och sedan visade det sig att jag var oskadd. Jag var bara i chock.
Och jag såg...
Han träffades av en hemmagjord bomb...
och dödades, och jag minns att jag såg hans mamma.
(Snörvlar)
(Rörd): Jag minns att jag såg hans mamma.
Och Kerry var där.
Och jag minns bara den enorma skuldkänslan jag kände.
Och jag minns, jag ens inte...
Jag skämdes så.
Och så mycket, jag bar på så mycket skuld.
Jag bar på så mycket skuld över att ge mig...
Över det som hade hänt mig. Och jag var oskadd.
Och jag stod där med Kerry, och jag...
skulle skapa det här livet.
Och, eh...
att jag inte ens gick fram och pratade med henne.
Eller...
Eller sa någonting.
Jag bara gick ut den kvällen och söp ner mig totalt.
(Dyster musik)
(Vatten skvalpar)
(Dyster musik fortsätter)
(Musiken tonar ut)
(Barn ropar i fjärran)
KERRY: På universitetet var en av de saker som slog mig
en studie som handlade om svåra barndomsupplevelser.
Det jag hade gått igenom hade faktiskt ett namn.
Jag insåg att försöka ta mitt liv vid typ tolv års ålder
inte var något normalt.
(Dyster musik)
Det var år 2000.
Jag hade nog precis fyllt nio.
Så jag tillbringade mycket tid hemma hos mina kompisar.
Och jag var ensam i huset
med bara min kompis och hennes bror.
Han hade fullt skägg. Han var ju som en vuxen man i mina ögon.
Och han brukade skicka ner henne för att äta middag.
Och han brukade låsa in mig i rummet.
Det var en tortyr.
Jag visste att det var fel.
Jag absolut... för jag sa "Nej".
Det var solklart att det var...
hela situationen var helt åt helvete.
Jag trodde bara att det var så vuxna gjorde med barn.
Jag skämdes. Jag kände att jag hade gjort något riktigt smutsigt.
Jag kände mig värdelös och att det var mitt fel.
Jag hade inte ens fyllt tio.
Och jag, jag ville verkligen bara komma bort från allt.
Jag ville bara komma bort från alltihop.
(Dyster musik fortsätter)
Jag tänkte bara, jag måste... Jag måste få slut på det.
Jag gick igenom min mammas skåp,
och jag tog fram alla värktabletter jag kunde hitta.
Drack lite vodka, gick och la mig i sängen.
Och sen började jag bli lite rädd, för då tänkte jag,
jag kommer att dö ensam.
Sen började jag må illa.
Hon kände lukten av alkohol, hon frågade vad jag hade gjort.
Och då berättade jag.
Mamma ringde efter en ambulans åt mig.
Hon frågade om det var ett rop på hjälp.
Jag berättade faktiskt aldrig varför jag gjorde det.
Jag känner bara att det finns vissa saker som,
som man nog kan behålla
för sig själv i en relation.
Jag känner att det finns vissa saker som inte behöver...
alltså, du behöver egentligen inte veta
vissa saker om min barndom
där jag känner en sorts skuld
eller en känsla av skam och förlägenhet inför,
och jag känner att det inte finns någon anledning att
gå in på detaljerna kring det med dig,
eftersom de är ganska personliga för mig.
Så jag uppskattar verkligen att du aldrig...
har pressat mig
och ställt frågor om det,
eftersom det är en ganska känslig sak.
Jag har en god aning.
Jag kan... Jag kan lägga ihop ett och ett,
du vet, och du har berättat för mig,
du har berättat saker för mig,
men du har inte gått in på så mycket detaljer,
för jag vet hur det är att prata om det och,
och gå igenom saker som jag inte vill.
Så jag... jag tänkte, du vet, okej.
Men, du vet, jag finns här för dig
när du gör det eller om du någonsin vill,
men jag har aldrig pressat dig på det.
Jag har bara sagt, okej, när du är redo eller om du behöver det.
Jag tycker fortfarande att det är lite svårt att höra.
För det finns en del av mig som säger:
kanske gillar han dig för den version du är för honom,
men om han visste att det fanns någon annan version
eller några andra delar, så kanske han ändrar sig.
(Försiktigt inspirerande musik)
MAN: Arbetet vi ska göra idag är att få ditt undermedvetna att inse
att du är den ålder du är nu,
att du är en resursstark kvinna,
att du kan hantera vad som än händer.
Så när den här känslan kommer, på en
skala från ett till tio, var skulle den ligga?
- Den är en tia.
Jag kan se att bara genom att du tänker
på det, så är du på väg dit.
Och känslan har de senaste åren, helt klart,
varit väldigt välbekant för dig.
När är ditt första, tidigaste minne?
Vilket är det starkaste minne du har som rör det här?
Det kanske inte är det allra första, men det som...
- Okej. Ta en stund bara. - (Hon kämpar mot gråten)
(Hon snörvlar)
Jag minns att jag var i en situation där
jag kände som när jag var yngre,
Jag var liksom uppslukad av en liten dagdröm.
Och jag kände mig relativt trygg och så,
och så kom den där plötsliga insikten om
att var jag var och vad jag gjorde inte var säkert.
Och det var nästan som chocken av
att ryckas tillbaka till verkligheten,
att, åh, det här är faktiskt väldigt farligt.
(Stillsamt, inspirerande musik)
KERRY: Jag vet att Kenneth vill vara en bra pappa.
Men så var det inte riktigt för
mig när jag växte upp.
Jag hade egentligen inget att göra med
min pappa större delen av mitt liv.
Han hamnade faktiskt i fängelse för väpnat rån när jag var bebis.
Han var före detta militär.
Min mamma var ensamstående med tre barn.
Hon var tvungen att jobba tre jobb bara för
att få ihop tillräckligt med pengar för att försörja tre barn.
Det fanns inget underhållsstöd.
Och ingen direkt relation med oss heller.
KENNY: Jag vill vara delaktig i
Harris liv och jag vill vara en pappa för honom.
Men det är så mycket som står i vägen för att jag och han
ska ha den relationen.
För allting: från skriken, till skratten,
till de gälla ljuden de gör, går rakt igenom mig.
Han skulle lika gärna inte kunna vara min, för
jag känner ingenting som om han vore det.
(Hundar skäller)
Han vet ingenting om vad jag går igenom,
men han kan känna av det eftersom han kan...
att han märker en beteendeförändring när han är nära mig.
När han är i rummet känns det
bara som ännu ett barn i rummet.
Det känns inte som att han är min.
Jag älskade att vara nära barn.
Och nu står jag inte ut med dem.
Men inte på det sättet att jag hatar barn,
det är bara det att när jag ser barn eller är nära barn på...
jag vet inte, nära håll
där jag inte har någon möjlighet att komma undan dem,
då börjar jag känna mig instängd, som med ryggen mot väggen.
Jag kan inte, jag... jag var trött på att vara ute på uppdrag,
inblandad i incidenter som rörde barn
som jag inte... jag kunde inte göra något åt det,
jag fick bara stå och titta på.
Just det.
Och man kan inte ta bort deras smärta. Man kan inte göra något.
De är så oskyldiga i allt det här. Du vet.
De är tänkta att bekämpa oss,
men de använde barn, de använde barn i stället.
Handlar det här om ett särskilt minne?
- Det handlar om ett par. - Ett par.
Men det jag inte får ur huvudet är
liksom en bild av Harris
under uppdraget.
Han var inte ens, han var inte ens född.
Han föddes... jag kom tillbaka 2012.
Och han föddes inte förrän i mars 2013, ungefär ett år senare.
Men jag får inte den här bilden av honom ur huvudet.
Så precis innan jag sprängdes av en vägbomb,
Jag patrullerade längs en...
uppför kanten av en åker och det fanns en liten bro.
Borde aldrig ha tagit den.
Jag sa det, men det är inte... min åsikt
skulle aldrig ha förändrat något.
Och på höger sida fanns det
en liten sorts skolbyggnad
som kanske var, typ stor som
det här klassrummet, en lerbyggnad.
Och det var två vuxna som föste
in en massa barn i den.
Jag har en bild i huvudet av att Harris är i den folkmassan.
Fick du den bilden nu nyss?
Det är bara för...
Det är för mycket, han var ju inte ens där, för fan.
Han är klädd som dem och allt.
Kenny, kom och ställ dig här. Okej, nu...
Titta ut, ser du kullarna?
Allt det där. Allt det där.
Tänk dig bara att det är långt borta där
bakom dig i hörnet.
Okej? Och du tittar på kullarna
och du tänker på i morse:
du snurrade runt. Ja, du snurrade runt.
Känner du tyngden av marken under fötterna?
Ja?
Känn tyngden av marken under fötterna.
Och din andning.
Finns det en känsla eller förnimmelse i kroppen just nu?
Ja? Vad är det?
- (Darrande): Det är tyngd. - Tyngd?
- Var någonstans? - På mina axlar.
På dina axlar. Okej.
Om den tyngden hade en färg, vilken färg skulle det vara?
- Svart. Eller typ marinblå. - Okej.
För det är färgen på dishdashin han hade på sig.
Just det, svart, marinblå. Okej, så det finns tyngd, det finns svart.
Har den en form när tyngden ligger på dina axlar?
Bara han.
(Dyster musik)
KENNY: Vet Harris egentligen vem hans pappa är?
Jag känner att jag måste dölja mycket för honom.
För jag kämpar på ett personligt plan ibland
med att hantera tanken på
om Harris faktiskt skulle vara okej med mig när han blir äldre.
Och om han någonsin fick reda på
mycket av det jag har varit inblandad i
och vad min roll var i armén.
Borde jag verkligen vara den sortens
person som jag tränades till att bli?
Borde jag verkligen få typ
gå på gatan eller ha en son?
Hur många familjer har jag förstört?
Det enda skälet till att...
det faktiskt var okej är för att
regeringen sa att det var lagligt.
Jag vet inte ens vad de hette.
Jag vet inte om de hade barn eller inte.
Du vet, jag vet inte om de hade en fru som nu är änka.
Jag vet ingenting om dem.
De är bara där.
Jag känner att de människorna alltid kommer att finnas där nu.
Och de kommer alltid att vara en del av mitt liv.
För jag kan inte, jag känner inte att jag bara kan gå därifrån.
(Dyster musik fortsätter)
KERRY: Sedan Kenneth blev sjuk har jag
varit tvungen att fokusera på honom.
Det finns fler stödtjänster från försvarsmakten
än det finns för människor i min situation.
De flesta som jag blir antingen inte
tagna på allvar eller inte lyssnade på.
Strax innan jag fyllde 10 berättade jag
för min vän om att jag blivit våldtagen.
Och jag sa till henne:
"Vad skulle du göra om det här hände dig?"
Hon sa till mig: "Det har hänt mig."
Och jag sa: "Vad gjorde du?"
Hon sa: "Jag berättade för min mamma och hon slog
mig och sa åt mig att sluta ljuga."
Sedan gick jag till en annan vän och
jag sa i princip samma sak.
"Vad skulle du göra om det här hände dig?"
Och hon sa: "Tja, det händer mig. Min farbror gör det."
Och jag tänkte: vad fan. Det här är ju helt normalt.
Har vi inget att säga till om i allt det här?
När jag hör folk säga:
"Åh, det finns inget stöd för
veteraner med posttraumatisk stress.
Du vet, det är en hemsk sak att
behöva leva med hela livet.
De gjorde inget fel.
De gick ut i krig och kom tillbaka traumatiserade."
Ja, det gjorde de.
Men hur många barn gick till skolan
eller gick hem till en kompis,
eller hem till en släkting och kom tillbaka traumatiserade?
De förtjänade det inte. Vilket stöd finns det för dem?
Stödet jag var tvungen att vända mig till
för att hantera våldtäkt och övergrepp
var en veteranorganisation.
Och jag fick bara hjälp av dem för att jag var en anhörig.
Alan, som någon som har
gått igenom riktigt känslomässiga saker,
tror du att...
det möjligtvis hindrar
möjligheten att ha en roll som denna,
att hjälpa andra människor?
För en av sakerna som
jag liksom har hört eller stött på
tidigare är den här idén att,
för att vara en effektiv coach eller terapeut måste man ha
haft en lysande uppväxt och ett helt perfekt liv,
och ha allt på det klara
för att kunna hjälpa andra människor.
Eller tror du att människor som har blivit sårade tidigare,
som har gått igenom skit kan vara precis lika effektiva coacher.
Förmodligen mer effektiva, ärligt talat.
Jag känner ingen som har haft
det där helt lugna och problemfria livet.
Det är svårt att relatera till saker om man inte
själv har upplevt någon form av...
negativa känslor, till exempel.
Och när vi själva har gått igenom behandling
eller hittat sätt att hjälpa oss själva.
Vi har full empati med människor,
och kanske det de går igenom.
Men det finns ett förbehåll.
Jag tycker att man bör vara försiktig,
man måste må bra själv först
innan man tar del av och lyssnar på andras berättelser.
Mitt jobb är att spegla tillbaka det
som personen säger och tar upp
och formulera om det på ett sätt som hjälper
dem att hantera det i stället för att fastna.
Jag tror att en del människor verkligen har rätt inställning
och rätt personlighet för att bli riktigt bra på att hjälpa andra
som har haft samma problem som de själva har haft.
(Modig musik)
(Dämpad dialog)
KENNY: Åh!
(Dämpad dialog)
(Musiken slutar)
KENNY: Jag tänker sluta med medicinerna.
Jag känner mig som en legaliserad knarkare.
Jag önskar att jag aldrig tagit dem, för jag
tar dem fortfarande nu, fyra år senare.
När jag hade sagt: "Hör här, jag vill sluta
med dem och jag vill sluta nu",
sa de: "Okej, du har två val:
om du vill sluta med dem
kan vi lägga in dig på en psykiatrisk avdelning
i en månad så hjälper vi dig att sluta.
Vi gör liksom en tvärnit
dig i ett rum, du vet,
eller så tar det ett år att få dig av dem."
Och jag tänkte för mig själv, det här är vansinnigt, liksom.
KERRY: Jag har gått på min medicin i åratal,
och det är bara så här folk som vi
måste göra... för att hantera de här sakerna.
Och sedan sa Kenneth: "Jag vill
sluta med dem och lägga av med allt."
Och jag tänkte, du är galen. Åh, du är galen. (Skrattar)
Du har fått en chans att minska hur dåligt du mår.
Varför behåller du den inte bara? Det är något bra.
(Metalliska klink och smällar)
(Skruvar loss)
KENNY: Hur tar man isär det här?
Jag tog bara loss något och tänkte, ja,
du måste lära dig hur man sätter ihop det igen.
För annars kommer det inte att fungera.
Jag började bara ta isär mer och mer,
och till slut var det ett tomt skal.
Och då var det, ja, vart går man härifrån?
Det finns inte mycket mer jag kan göra, så...
Man måste börja sätta ihop det igen någon gång.
Jag kan inte föreställa mig något annat scenario
i livet där jag får samma kick
som när en kille försöker skjuta mig och jag försöker skjuta honom.
(Motorn varvar och spinner)
(Dramatisk musik; motorer varvar)
(Musiken tonar ut)
(De skrattar)
KERRY: Nu går vi och ger honom en kram.
Jag spann ut.
- Gjorde du? Jag såg det inte. - Ja.
Men jag tog fem sekunder av tiden.
- Gjorde du? - Ja.
Hejade du på honom?
Typ "Kom igen, pappa, kom igen, pappa, kom igen, pappa."
Det gjorde jag.
Var du typ "Jaaa, kom igen, pappa, kom igen, pappa!"?
Gjorde du verkligen det?
KENNY: Jag är nere på 100 mg, men jag
har känt biverkningarna ganska starkt
de senaste dagarna.
Idag tog jag bara 125, bara för att jämna ut dem lite.
Jag har haft riktigt hemska mardrömmar.
Jag har börjat bli våldsam i sömnen och börjat...
Alltså, inte slåss, men jag har börjat
sparka och slå Kerry under natten
och inte känna igen vem hon är.
(Avlägset gevärseld och explosioner)
(Ekande hästgnägg)
(Avlägsna explosioner tonar ut)
(Vatten plaskar)
KERRY: Så när han uppenbarligen slår mig under natten
så börjar jag bara tänka,
"Herregud, jag är under attack, någon har brutit sig in i mitt hus"
och sedan inser jag att det är han.
Så jag vet att om han under natten typ slår mot mig
och så fort jag pratar med honom och
säger till honom, "Du har precis gjort mig illa",
så slutar han snabbt och blir typ,
"Jag är så ledsen. Jag menade det inte.
Jag bla bla bla hade en mardröm."
Och jag vill inte bli arg över det.
Så jag bara låter honom göra det han behöver göra.
Om han behöver vara sur och kortlynt, så är det okej.
Men jag står bara ut med så mycket
innan jag måste dra åt tyglarna lite.
För när han är riktigt sur mot Harris,
måste jag säga till Harris,
"Hur känns det för dig när pappa är så här?"
och då säger Harris, "Åh, jag gillar det inte,
för då tror jag att pappa
inte tycker om att umgås med mig."
(Dyster musik)
Och då säger jag till honom, "Kenneth, du måste höra det här,
för du måste förstå vilka
konsekvenser det får för hela familjen."
Ingen av oss är här för att vara känslomässiga slagpåsar.
Jag undrade lite om det var dags för mig att sluta också.
Jag har undrat hur det skulle vara att inte behöva förlita mig på det
och att själv ha resurserna för att kunna klara mig
istället för att behöva förlita mig på medicin,
som, ärligt talat, ibland faktiskt inte har fungerat.
Jag har insett att det finns mer i världen
än att bara medicinera bort symtom.
Vi kan lika gärna göra det tillsammans båda två.
(Mjuk musik)
- KENNY: Är du redo? - KVINNA: Ja.
(Otydlig dialog)
Hoppsan, förlåt, lite intimt!
(De skrattar)
KERRY: Det jag tycker är fascinerande är att man kan styra
ett så stort, kraftfullt djur med bara ett finger.
De är inte ute efter konflikt.
De vill inte slåss mot dig.
De vill inte brottas med dig.
De vill helt enkelt bara vara i samklang med dig.
Och ibland känns det som att det är allt jag också vill.
COACH: Jag älskar hur du
ger henne tygeln med en hand
när du ber henne att vända, det är lysande.
Jag pratade med Kenny igår om
att visualisera vad du vill göra med dem,
men har jag pratat med dig om det eller inte?
KERRY: Det som hände när jag var yngre
präglade större delen av mina tonår
och mina tidiga vuxenår.
Det har tagit upp tillräckligt med tid i mitt liv.
Det kommer inte att göra det, det har ingen
plats i min framtid. Absolut ingen plats.
(Stillsam musik)
(Sorl på stationen)
KENNY: Rock2Recovery har precis bett att få träffa mig och erbjudit mig
en tjänst på Rock som välfärdsansvarig,
och de vill utbilda mig och visa hur de gör saker.
Det är något jag vill göra, du vet.
Jag tror att det skulle bli toppen.
(Stillsam musik)
MAN: Alltså, vi liksom valde ut dig
snarare än att du kom och sökte jobbet.
Det vet du.
För det måste vara rätt person på rätt jobb.
Du måste förstå det,
du måste ha social kompetens.
Du måste kunna lyssna på människor.
Du måste kunna ta initiativ och ha...
förmågan att fatta beslut och bara göra något
för att du vet att det behöver göras.
KENNY: Ja. MAN: Det är så viktigt.
Sinnet gör en av två saker,
det jobbar antingen för dig eller mot dig.
Och många av klienterna du kommer att möta,
hjärnan... deras sinne jobbar bara mot dem.
Hjärnan tickar bara på och den negativa sidan av allt,
- det hjälper bara inte. - KENNY: Ja.
MAN: Och mycket handlar om att få in dem på rätt spår igen
och börja... börja jobba för sig själva,
börja få kontakt med sig själva,
börja älska sig själva,
börja växa.
(Måsar skriker)
Vi kan inte resa tillbaka i tiden.
Man jobbar med det man har.
Alltid. Och formar det.
Förändrar det.
Du växer igen.
- KVINNA: Välkommen ombord. - KENNY: Jag ser fram emot det.
KVINNA: Du har den där förstahandserfarenheten av det.
Det kommer att vara, du vet, till stor nytta för dig.
Ja. Alltså, jag vet hur det är att...
känna att man är på botten
och sen komma in helt ny när man inte vill vara där.
Och sen vänds ens liv 180 grader.
Missförstå mig inte, mitt liv har fortfarande en lång väg att gå,
men det är betydligt bättre än vad det var för ett år sen.
Du vet.
Du förstår, när jag verkligen nådde botten,
för mig handlade det om "Hur går jag från att vara i krypskytteenheten
och patrullchef i Afghanistan till
att du inte ens får
ta hand om ditt eget barn".
För mig, på den tiden, var militären
viktigare än Harris och Kerry
eftersom de kom in i mitt liv när jag var i militären.
Och det var inte-- de fanns inte med mig innan, så
de skulle alltid komma i andra hand.
(Avlägset ekande helikopterljud)
INSTRUKTÖR: Bara 47 av 224
veteraner som dog genom självmord hade haft
kontakt med psykvården.
Förvånar det er?
ALLA: Nej.
Många människor har självmordstankar.
De agerar inte på dem.
Många som försöker ta sitt liv fullföljer det inte.
Så det säger oss att självmordstankar är vanliga.
Men bara för att du tänker
på det betyder det inte att du måste göra det.
Du måste inte fullfölja det.
Som första hjälpen-utbildad inom psykisk hälsa
är det viktigt att veta.
För kom ihåg, det handlar inte om att dö.
Det handlar om att få slut på känslomässig smärta och lidande.
Så det du får är en möjlighet... att förhindra det.
Det är det du får.
Om vi pratar om självmord,
vilka slags ord väcker det till liv?
MAN 1: Döden.
- INSTRUKTÖR: Några andra? - KENNY: Den enda lösningen?
Ja.
MAN 2: Alltså, om man ser det från andra sidan: själviskt.
Själviskt är alltid intressant.
Så varför? Varför tror folk att det kan vara själviskt?
MAN 3: Tja, den förödande
inverkan det har på dem som blir kvar.
INSTRUKTÖR: Så det handlar om dem som lämnas kvar.
Men någon som funderar på att ta sitt eget liv
tänker på det sättet att det här är det
bästa jag kan göra för de människorna.
ALLA: Ja. Mm.
KENNY: Det träffade verkligen rätt, för jag tänkte
att jag har utsatt Kerry och Harris för det,
och det är inte rättvist mot dem.
Och det är inte hälsosamt,
och det visar bara hur irrationellt... ja,
hur ens psykiska hälsa kan ta över och hur den kan...
Det verkar rationellt i stunden,
men det fick mig också att inse att självmordstankarna
är en väldigt kortsiktig lösning
på ett problem som man brottas med.
Och titta på all den skada
som du skulle kunna orsaka genom att göra det.
Jag kunde ha förstört Kerrys och Harris liv.
Och Harris kunde ju ha vuxit upp
och...
vilken bild skulle han ha haft av mig?
Han hade ju inte riktigt kunnat lära känna mig.
Vilken sorts liv skulle han ha fått på grund av det?
Kunde han ha hamnat i depression?
Skulle jag ha velat det för min egen son?
Att jag i princip gav honom depression genom mig,
bara på grund av den här
situationen som han var indragen i,
som egentligen inte hade något med honom att göra.
Han bara... han levde med det, du vet.
När han sa: "Vad var det som stoppade dig förra gången?"
Och varje gång vi pratade om det, så
tänkte jag att det var Harris som stoppade mig.
(Mild musik; gungan knarrar)
Vilka problem har du med Harris?
KENNY: Malcolm visade mig något nytt
som jag inte hade gjort förut.
Det var förmågan att se saker genom någon annans ögon
ur deras perspektiv.
Det kallas "perceptuell positionering".
Jag sa att jag kämpade med att knyta an till Harris.
Och han sa: "Tja, vad tror du att Harris ser hos dig
som gör att han fortsätter komma till dig
och tycker om dig och gillar dig och så?"
Och jag sa: "Jag vet inte, ärligt talat,
jag ifrågasätter det själv ganska ofta."
Julgranen är uppe och jag vet inte vad jag ska göra.
De är alla så glada över det och jag känner att jag inte kan vara med.
Han sa: "Tja, om du kan föreställa dig
dig själv från Harris perspektiv,
i hans höjd,
att titta på julgranen genom hans ögon.
Hur känns det?"
(Mjuk musik)
Jag började helt naturligt känna något riktigt varmt inom mig.
Och sen säger han: "Få honom nu att vända sig om
och titta på dig,
där du står, och hur
känns det när han tittar på dig?
Någon som är stor, någon som är ganska stark,
som kan skydda honom, som kan sörja för honom."
Och sen satt jag bara med det en stund.
Och när jag öppnade ögonen säger han:
"Vad lägger du märke till nu?"
Och jag bara, jag kunde knappt vänta med att komma hem
och se honom och krama honom.
Något mellan mig och honom förändrades fullständigt.
Jag kunde inte beskriva vad det var, men
jag kände att jag och han hörde ihop.
Jag kunde skapa saker inom
mig som jag aldrig hade kunnat förut.
(Mjuk musik fortsätter)
Så det var mer än ord.
Det var som att det fanns,
det kändes som att det fanns en genuin magi i det
som har stannat kvar hos mig sedan dess.
Jag tyckte bara att det var helt fenomenalt.
(Motorer varvar)
Harris, ta god tid på dig, gör det i din egen takt, okej?
(Varvandet fortsätter)
KENNY: Han är där.
Ååååh!
(Stillsam musik; publiken applåderar)
KENNY: Jag har sett vad som gjorde honom glad,
och jag kände vad som gjorde honom glad.
Och en del av det som gjorde honom glad var att titta på mig.
Och jag kände det när-- (Rösten sviker) jag kände det faktiskt
när han-- när han tittade på mig
och när jag tittade på honom.
Bara att jag var där räckte för att han skulle känna lycka.
(Fyrverkerier exploderar och knastrar)
Fyrverkerier har en smäll i sig,
det behöver inte betyda något annat.
Jag kunde se fyrverkerierna speglas i hans ögon.
Inget av det jag har gått igenom
pågår inuti honom just nu.
Så varför försöker jag inte ansluta mig till det?
(Explosioner och knaster)
(Upplyftande musik)
(Applåder)
För examen Bachelor of Science - Psykologi,
Kerry Watson.
(Jubel och applåder)
KERRY: Jag bestämde mig för att bli coach
så att jag kan erbjuda den sortens terapier
som jag vet har fungerat för mig.
De har fungerat för Kenneth,
jag har sett dem fungera för massor av människor.
Om någon hade kunnat komma fram till mig
för tio år sedan och sagt till mig:
"Jag vet att du tar medicin,
men har du provat det här?"
Det kunde ha besparat mig år av lidande.
Och jag känner att så många människor verkligen skulle ha nytta av det här.
INSTRUKTÖR: Vi går vidare till en övning.
Gör dig av med påträngande bekymmer.
Blir det bättre, sämre eller likadant?
Om de säger "bättre", behåll det då så.
Om de säger "sämre", så det ligger på en sexa, skruva upp det till tio.
"Åh, det blev sämre!", okej, skruva ner det till noll.
Det blev bättre.
Så vem ska komma fram den här gången?
Kom igen då, Kerry, det var minsann på tiden.
KERRY: Åh, herregud.
Det är något som inte kommer att hända,
men det är något som jag är rädd ska hända.
- Ska vi säga rädd då? - Ja, rädd, ja.
Det är en film som har varit som ett
tiosekundersklipp som har kommit tillbaka,
liksom påträngande,
som en föraning av skräck i magen.
Vad det än är som spelas upp i ditt huvud om den här rädslan,
vill vi inte veta något av innehållet,
men när du kör den här rädd-till-tio-känslan,
vad det än är som finns där,
är du i den eller tittar du på dig själv i den?
Har du sett det med dina egna ögon?
Eller kan du se Kerry framför dig?
- Nej, det är ur mina ögon. - I det, okej.
Det är som en panoramafilm,
jag kunde liksom se det när jag vänder mig.
Är det röster eller är det oljud?
Nej, det är röster, ja.
Okej. Är rösterna tydliga eller suddiga?
Tydliga.
Och är innehållet till hjälp eller inte?
Inte till hjälp.
Varje gång vi ändrade en sak, som att sätta en ram runt det,
var jag liksom nästan på väg att lösas upp.
Jag kunde... Jag kunde känna det gå från typ en tia,
ner till en nia, ner till en åtta,
ner till sju liksom med varje litet steg,
och sedan att liksom föra bort det någonstans,
som att begrava det.
INSTRUKTÖR: Så när du tänker på
den där saken nu, var finns känslan?
Öppna ögonen.
Var finns känslan?
Jag känner den inte ens.
Nej, det kan jag inte. Ja. Jag tror den faktiskt är borta.
Ja. Acceptera ett ja som svar, Kerry.
Det är för att när jag försöker... Ja, den är det.
Den är borta.
Jag kan inte förklara det, det är nästan
som om det är någonting som finns där,
i en värld som inte tillhör mig,
som att jag i grunden inte har någon anknytning till det, jag har ingen...
Jag har ingen anknytning.
Bebisar föds bara med två rädslor.
Rädslan för att falla och rädslan för höga smällar.
Allt annat är inlärt, så vi kan alla lära av oss det.
(De applåderar)
- Det är jag! - Kerry, bra jobbat. Tack!
KERRY: Åh, titta där! (Sjunger för sig själv)
(Mjuk, upplyftande musik)
KERRY: Sett ur perspektivet att
vara egenföretagare som terapeut.
Jag var verkligen, verkligen orolig över
hur jag skulle sköta affärssidan av det.
Jag tänkte ägna tre veckor åt att göra affärsgrejer.
Jag tänkte skriva arbetsböcker,
jag tänkte göra läxblad, allting.
Jag ville göra allt det och ha liksom en grund
innan jag började ta emot klienter.
Jag menar, det ser okej ut, men det är...
Men vad då?
Jag tror att det ska vändas åt andra hållet, kuddarna.
Så en grå... Om inte den grå ska vara längst bak?
Så där ja, svart, grå, hela vägen.
Svart, grå.
- Är du nöjd nu? - Ja.
Det förändrade det helt, det du just gjorde.
Gjorde det? (Skrattar)
Ja, ja, förändrade det helt.
KERRY: Du driver med mig.
Förändrade ingenting. Okej, nu kör vi!
Jag publicerade webbplatsen på söndagen
och på onsdagen, tror jag det var,
hörde någon av sig och frågade om jag kunde göra ett jobb.
Jag sa till Kenneth, jag bara,
"Jag måste säga till henne att jag inte kan göra det."
Och Kenneth sa "Vad är din verksamhet?"
Och jag sa "Det är att jobba med människor en och en."
Och han sa, "Så varför gör du allt det andra?
Varför håller du på med böcker och läxblad
och egenvårdstips och sånt?
Om din verksamhet är att jobba en och en, lägg det åt sidan.
Din första prioritet borde vara att träffa klienter."
Så ja, vi bokade in det den veckan.
(Telefon ringer)
- Hej. - KVINNA: Hallå?
Hej, det är Kerry.
Hej, hur är det med dig?
Hej. Bra, tack. Hur går det för dig?
Så har du, har du provat något hittills?
Någon form av terapier eller...
Jag har precis börjat prata lite med dig.
Jag vet inte, jag tror grundorsaken är förhållandet.
- Ja. - Där allt gick fel är...
- Jag menar, han förlorade sitt jobb... - Ja.
- och typiskt karl... - Mhm.
vill inte prata om det, håller känslorna inom sig,
- ville inte ta tag i det. - Mhm.
Vår kommunikation bröt bara samman.
Men nu säger han faktiskt att han behöver hjälp.
Mhm.
Han är villig.
Ja, ja.
Så han har faktiskt gått med på att, att få-- att också få hjälp då?
- Ja. - Det är perfekt.
Det är perfekt, för jag tänkte just säga,
ett av problemen är att ganska ofta med par,
om den ena personen går med på att arbeta med sig själv,
så hamnar de i en situation där de börjar utvecklas
och de börjar liksom förändras och
saker börjar bli bättre för dem.
Men sen blir den andra partnern, ja, kvar på samma fläck.
Det liksom motverkar det arbete som
den andra personen gör. Så det är fint.
Om det gäller er båda och ni båda är villiga och redo.
Det är helt fantastiskt.
- Tack. - Åh, varsågod.
- Ha en trevlig helg. - Vi ses.
Vi hörs snart. Hej då.
(Lugn musik)
(Hon suckar)
KENNY: Jag har sett Jamie och
Malc arbeta under en, under en lång tid
och jag kunde inte tro vilken effekt
som jag såg att deras arbete hade på, på andra veteraner.
Och sen när jag uttryckte mitt intresse för att bli coach,
sa Malc, som är chef för coachningen,
ja, han tyckte att det vore en bra idé.
Men att börja långsamt, med mycket handledning och så vidare.
KENNY: Så vad är det för historia som
du berättar för dig själv om dig själv?
Det är väl att oavsett vad jag gör
så kommer det aldrig att vara tillräckligt bra ändå.
Och hur länge har du trott på det?
För alltid.
Jag har aldrig... jag kan inte minnas en
tid då jag inte tänkte på det sättet.
Och jag vet inte riktigt, jag vill verkligen tro på det här.
Det vill jag verkligen, jag vet bara inte varför jag inte gör det.
Tja, jag har ett par idéer om hur vi kan hjälpa till med det.
KENNY: Varje gång jag jobbar med en klient
förstärks allt jag säger
i mitt eget tillstånd och i mitt eget väsen.
Allt jag säger, det är som om det jobbar på mig samtidigt.
MAN: Och vilken tur de har, människorna du coachar nu.
För du är inte bara väldigt
bra på själva coachningsdelen,
utan du har ju genomlevt
de fruktansvärda upplevelserna
och svårigheterna, och du tar med dig det.
Den förståelse du har för
hur det är att befinna sig i det svarta hålet.
Och människor känner av det,
de får den vibrationen från dig och svarar på den.
Och du har nog haft den snabbaste uppgången
till coachningsskicklighet som jag har sett.
Så om du inte är stolt över dig själv,
så är jag det, och det är resten av Rock2Recovery också.
Riktigt nöjd med hur det har gått.
KERRY: Då och då får jag en liten
känsla av att, av att något saknas.
Jag tycker att våra liv är så mycket lugnare nu.
Där ett barn faktiskt skulle passa in i vår livsstil.
Liksom att allt är perfekt, men
det är bara en sak som saknas.
Och då adopterar jag en kanin till.
(Stillsam musik)
(Häst gnäggar)
KENNY: På något sätt har vi lyckats ta oss till en plats
där saker har blivit bättre än vad det var.
Men det kräver mycket arbete.
Det känns ibland som att vi går på en lina.
Saker kan fortfarande gå bakåt eller störta ganska snabbt,
och vi måste klättra upp igen.
Men det krävs mycket för att göra det.
KERRY: När en av oss inte mår så bra,
så kliver den andra liksom fram,
tar mycket av ansvaret.
Så att vi aldrig båda är utbrända och trötta och slutkörda.
Så att vi är lite mer som ett stafettlag.
(Musiken tonar ut)
(Hon sörplar, stillsamt prat)
(Häst tuggar högljutt)
KERRY: Berätta hur gott det är.
- Är det kallt? - Nej. Det är gott.
- KERRY: Är det varmt? - (Fågel kvittrar)
Stökar du runt?
- KENNY: Stökar runt? - (Kerry skrattar)
KERRY: Vad håller du på med, kompis?
(Hon skrattar)
(Kenny utbrister)
KENNY: Ja, (Otydligt) det är varmt.
KERRY: Ja. Hur djupt är det?
- KENNY: Lika djupt som din kärlek. - (Hon skrattar)
Jaha, just det. Nu kör vi.
KENNY: Ja. När du kommer hit, när du har kommit i,
och simmat runt ett par minuter, så är det skönt.
(Mjuk, upplyftande musik)
(Hon skrattar)
KERRY: Han ser ut så här, han är liksom:
"Var har jag varit de senaste timmarna?"
Så där, ja.
Jag tar en kopp te.
(Bebis bubblar)
(Bebis skrattar)
ALLA (Sjunger): Har den äran, kära Alfie,
har den äran idag.
Tre, två, ett...
(Alla blåser)
(De jublar och applåderar)
KERRY: Jag är inte samma person som jag var för tio år sedan.
Jag trodde liksom att ångest var en livslång sjukdom
som man bara fick hantera, och att det var något biologiskt.
Men i själva verket har jag ett val, och det finns så mycket jag kan göra
för att minska ångesten.
Det föll mig aldrig ens in
att lidande var något man kunde förändra.
Och nu ser jag precis hur det kan förändras.
Jag börjar inse att jag inte är trasig trots allt.
Det här är bara en del av att vara människa.
KENNY: Det finns 86 400 sekunder på en dag.
Det är många startlinjer, vet du.
Allt jag någonsin har är just nu.
Och om en sekund är allt jag har just nu.
Och det är okej om jag klantar till en sekund eller ett ögonblick,
för det kommer alltid att finnas ett till strax efter,
så bara fortsätt, liksom. (Skrattar)
(Roseanne Reids "Different Kind of Brave" spelas)
♪ Jag känner varje varv jag tagit runt solen
♪ Vissa fröjder får jag aldrig
uppleva igen och andra har just börjat
♪ Lever man på kanten börjar man tro att man hör hemma
♪ Det är ett annat slags mod jag jobbar på
(Folkig gitarr)
♪ Den här världen är inte riktigt som jag trodde den skulle vara
♪ Och det är inte lätt för oss två att hitta hur vi ska vara
♪ Vi har en lång historia och vi behövde bli fria
♪ Och det är ett annat slags mod vi jobbar på ♪
Kerry, erkänner och bekräftar du idag
din kärlek och respekt för Kenneth?
Vill du behålla honom som din trogna livspartner,
din enda sanna kärlek och bästa vän?
Kommer du att sakna honom vansinnigt när du är långt borta
och hålla honom nära när du är intill honom?
- Det vill jag. - (Vigselförrättaren skrattar)
VIGSELFÖRRÄTTAREN: Kenneth, kommer du att fortsätta
att tillgodose hennes behov så gott du kan
och skydda henne från fara?
Bekräftar du ditt löfte att skratta med henne och gråta med henne?
Att växa med henne i sinne och själ?
Vill du resonera med henne när förnuftet fungerar,
och skratta med henne när förnuftet inte gör det?
Vill du älska henne till tidens ände?
- Det är mycket begärt. - (Alla skrattar)
- KERRY: Det är mycket, jag vet. - Men det vill jag.
(Alla skrattar)
- Det var fint. - (Applåder; sången fortsätter)
♪ Tystnaden faller när solen sjunker ner
♪ Jag står på bergets topp, känner friheten i min själ
♪ Och vi går hand i hand mot det okända.
(Jubel)
♪ Det är ett annat slags mod vi jobbar på.